\chyph

\input opmac
\typosize[10/11]
\input cbookman
\raggedbottom

\long\def\dospaces #1#2 {\if$#1$\else 
  \ifx#1\par \par \if$#2$\else \iid #2 \fi
  \expandafter\expandafter\expandafter\dospaces
  \else \iid #1#2
  \expandafter\expandafter\expandafter\dospaces\fi\fi}

%\begmulti 4
%\makeindex
%\endmulti

%\dospaces
Jak se dělají noviny

Karel Čapek

(1936)

Už častěji, a vždycky se zvláštním okouzlením, jsem četl dobrodružné romány,
které se začínají tím, že zadrnčí telefon na psacím stole (nebo v elegantním
mládeneckém pokoji) mladého novináře, takto zpravodaje Staru (nebo Heraldu)
Dicka Hubbarda (nebo Jimmy O'Donnelyho), a zděšený dívčí hlas vydechne do
telefonu: "Prosím vás, přijeďte ihned, právě se stala hrozná vražda v ulici
Mickullandské." Načež řečený Dick Hubbard (nebo Jimmy O'Donelly) skočí do
svého auta a jede do ulice Mickullandské, objeví stopu pachatelů, stíhá je, je
omráčen nebo chloroformován, uvržen do podzemního sklepení, avšak vyvázne
a pronásleduje zločince dál autem, letadlem i lodí, načež po napínavé a
nebezpečné honbě, trvající nejmíň čtrnáct dní, je dopadne. Tu sáhne konečně
statečný novinář k telefonu a zavolá svou redakci: "Halo, tady Dick (nebo
Jimmy), připravte mi první stranu, ano, celou první stranu Heraldu, budu vám
diktovat sensační zprávu, kterou žádné jiné noviny nebudou mít."

Možná, že mnoho čtenářů si podle těchto románů utvořilo značně vzrušující
obraz o tom, jak vypadá redakční práce a jak se vůbec dělají noviny, snad si
představují, že před každou redakcí stojí řada sportovních aut, do nichž skáčou
mladí reportéři a řítí se za dobrodružstvími, že na ně čekají letadla na letištích a
zločinci na místech činu, že se smí takový nadějný zpravodaj třeba jen na půldne
zatoulat, aniž dostal výpověď nebo aspoň strašné vynadáno, že by si metér dal
líbit, aby mu někdo v poslední chvíli přišel s novou první stránkou ranního čísla,
a tak dále. Po delších zkušenostech s různými novinami mohu prohlásit, že Dick
Hubbard ani Jimmy O'Donelly obyčejně nemívají svého auta ani letadla a že
jejich hon za událostmi se omezuje nejčastěji na telefon a horečné listování v
jiných novinách, dále že jejich největší, ale zato chronické risiko je, že budou mít
s někým nepříjemnost: buď se šéfredaktorem pro to, že nemají tuhle či onuhle
zprávu, nebo s různými zpravidla úředními činiteli pro to, že se pokoušejí z nich
po telefonu vyloudit nějaké ty bližší podrobnosti. Pravda, ono není nikomu
příjemné, když kolem půlnoci zařinčí doma telefon a nějaký čilý zpravodaj se
vyptává, je-li pravda to či ono, na příklad, že jste v podezření z vraždy na své
babičce, co, že vám o tom není nic známo? to je škoda, tak promiňte, že jsem vás
zbytečně obtěžoval. - Dále takový pohotový reportér má ustavičný kalup, aby
svou poslední zprávu dostal včas do listu a aby mu ji nevyhodil pan metér, který
zrovna musí udělat místo pro veliký projev signora Mussoliniho nebo pro
zasedání rozpočtového výboru v senátě, a zatím co jeho sensační zpráva už
probíhá rotačkou, přinese sluha čerstvý výtisk konkurenčních novin, kde je o
nějakou podrobnost nebo zprávu víc. Říkám vám, že život Dicka Hubbarda nebo
Jimmy O'Donellyho je svým způsobem tvrdý a napínavý, i když nejsou vrháni
do podzemních sklepení nebo spoutáni na rukou a nohou a unášeni tajemným
černým autem, a to ještě Dick Hubbard nebo Jimmy O'Donelly jsou menšími,
byť čile se točícími kolečky v redakční mašinérii novin, i sportovní redakce na
ně pohlíží s mírnou shovívavostí, nemluvíc o takových novinářských kanónech,
jako jsou hospodářští redaktoři nebo dokonce úvodníkáři, ale o těchto a jiných
vnitřních tajích novin bude ještě řeč dále.

U novin, jako u některých jiných podniků, není ani tak zvláštní, jak se dělají,
jako spíše to, že vůbec existují a že dokonce mohou denně vycházet. Ještě se
nestalo, že by jednoho dne vyšly noviny se stručným oznámením, že se v
uplynulých čtyřiadvaceti hodinách nic zvláštního až do uzávěrky listu
nepřihodilo a že tedy není o čem psát. Denně dostane čtenář svůj politický článek
a své zprávy o zlomených nohou a sport a kulturu a národní hospodářství, kdyby
celá redakce lehla chřipkou, vyjdou noviny přesto a budou v nich všechny
rubriky jako jindy, a čtenář ani nic nepostřehne a bude bručet na své noviny jako
jindy. Na druhé straně pan metér se denně zaklíná, že nedostane do listu, co mu
tadyhle redakce posílá, a jestli si páni redaktoři myslí, že může čarovat, a kdesi
cosi, ale protože asi dovede čarovat, dostanou se do novin všechny rubriky, a je
toho právě tolik, aby se vyplnily všechny sloupce odshora dolů, není-li už to
každodenní zázrak? Rovněž strojník od rotačky denně prohlašuje, že to už
nesjede, to je marné, co si ti páni nahoře myslí, a že ostatně má rotačku vůbec k
nepotřebě a že na to dá hlavu, že dnes nedotiskne. A vidíte, přes ty všechny
úkazy noviny vyjdou, a vyjdou i zítra a pozítří, je to věčný div, o kterém čtenář
neví, ale který by zasloužil tiché a zbožné úcty.

Z ČEHO SE SKLÁDAJÍ NOVINY

Noviny se skládají z redakce, kde se noviny píšou, z tiskárny, kde se sázejí a
tisknou, a z administrace a expedice, kde se prodávají a rozesílají. Na první
pohled je to docela jednoduché, ale ve skutečnosti oplývá toto rozdělení
spletitými a nejasnými vztahy. Na příklad redakce žije v pevném přesvědčení, že
ona dělá noviny a že by to mohl být nejčtenější list na světě, není-li ve všech
rukou, je to ovšem chyba administrace, která nedovede najít cestu k té spoustě
možných čtenářů. Naproti tomu administrace tráví dny svého života v hluboké
víře, že noviny jsou její dílo, které jí redakce soustavně kazí, na příklad tuhle
odpadlo pět abonentů, kteří se cítili dotčeni nějakým článkem proti duchařství, a
tady zase jeden odběratel z Golčova Jeníkova ohlašuje, že už nebude brát noviny,
jež měly včera úvodník, s nímž on, dlouholetý abonent, jaksi nesouhlasí. Kdyby
ti páni raději nechali té politiky, myslí si administrace, s každou politikou na
něco narazíš a abonent je v tahu. Konečně tiskárna shledává, že má jenom dva
úhlavní nepřátele na světě: redakcí, která by chtěla mít uzávěrku listu co
nejpozději, a administraci s expedicí, které chtějí co možná brzo dostat noviny z
rotačky, aby se zachytily vlakové a poštovní spoje, jakpak já mám oběma
vyhovět, myslí si tiskárna trpce a bezmocně, posadit ty pány sem, aby jednou
viděli, jak se dělají noviny!

V širším smyslu náleží k novinám ještě tak zvaný kádr odběratelů a čtenářů,
kterému se také říká naše čtenářská obec nebo naše uvědomělá veřejnost, je to ta
složka, která noviny čte, ale také do nich více méně aktivně zasahuje, i bude
nutno o ní pojednati zvlášť.

O REDAKCI

Redakční štáb. Redakční štáb není žádný velitelský sbor, nýbrž prostě souhrn
všech aktivních členů redakce, někteří z nich mají na sobě bílé pracovní hazuky,
podobné plášťům holičským, ale ty neoznačují žádnou zvláštní hodnost nebo
šarži. Nosí je hlavně ti redaktoři, kteří vedou sedavý život u redakčního stolu, ti
však, kteří pobíhají po městě, docházejí do sněmovny nebo navštěvují různé
schůze a porady, vystupují v obyčejném civilu, nejvýš ukrývají pod klopou
kabátu novinářský odznak, se kterým se vytasí jenom tehdy, když je strážník
někam nechce pustit.

Pokud vím, nikdo se dosud nepokusil vyzkoumat, z jakých lidí se dělají novináři.
Je sice novinářská škola, ale ještě jsem nepotkal novináře, který by z ní vyšel,
zato jsem shledal, že každý novinář býval kdysi medikem, inženýrem,
právníkem, literátem, úředníkem Exportního ústavu nebo čím jiným, a že toho z
nějakých důvodů nechal. Někdy to bývají, abych tak řekl, jaksi ztracené
existence, které se "uchytí" jako žurnalisté, neříká se o nikom, že se "uchytil"
jako poslanec nebo bankovní ředitel, ale novinář se obyčejně "uchytí", a to téměř
doslovně, podle přísloví, že "jen drápek uvíz, a chycen je celý ptáček".
Novinářem se člověk zpravidla stává tak, že z mladistvé nezkušenosti napíše
něco do novin, k jeho nemalému úžasu to v novinách vyjde, a když přijde s
něčím po druhé, řekne mu v redakci pán v bílém chalátě něco jako "napište nám
zas něco". Ve většině případů se člověk stává novinářem následkem svedení,
nevím o nikom, kdo by od dětství horoval jen o tom, že jednou bude žurnalistou.
Snad si přál být majitelem kolotoče, strojvůdcem nebo námořníkem, a hle,
jakýmsi vyšinutím z dráhy svých snů se stal členem redakčního štábu. Někdy se
člověk dá k novinám, protože o sobě věří, že má dobré pero, ale ani to není
nevyhnutelnou podmínkou. Prostě novináři, podobně jako herci a politikové, se
rekrutují z osob nejrůznějšího povolání, které se jaksi dostanou na scestí.
Šéf, šéfredaktor, náš starý neboli dědek, je hlavou redakce. Tato hlava je
většinou ukryta ve svém pokoji, kde koná porady, přijímá návštěvy a raporty a
někdy také píše, v nepravidelných časových obdobích vsak vyráží ze svého
úkrytu a burácí, že v novinách není kterási zpráva nebo že tam nějaký vrták něco
popletl nebo tak. V tu chvíli se veškero tvorstvo v redakci chvěje jako zvěř v
džungli, ve které se rozléhá královský řev tygra, i klapky psacích strojů našlapují
tišeji než jindy a sluha méně řinčí talíři a sklenicemi, ve kterých roznáší večeře.
Jindy zase panuje v zavřené šéfárně nápadné a tajemné ticho, to tam je nějaká
vlivná návštěva, a na celou redakci ulehne důležitá tlumenost, jež připomíná
sanatorium. Na většině šéfredaktorů leží hrozná kletba: trpí děsivou předtuchou,
že co neprojde jejich rukama, bude určitě nějaká bota, a přitom chmurným
vědomím, že nemohou pročíst ani pětinu toho, co půjde do listu. Na jejich stole
se vrší hory dopisů a rukopisů, které nemohou prolistovat ani do tří let, znal jsem
jednoho šéfa, který po každé, když nános papírů na jeho psacím stole přesáhl
výšku jednoho metru, dal prostě celý stůl i s papíry odtáhnout do kouta a přinést
nový. Oblíbený sen většiny šéfredaktorů je, že musejí nějak zreformovat celou
redakční práci, aby ji mohli obsáhnout, i stráví téměř polovinu svého plodného
života tím, že vydávají různé směrnice, oběžníky, fermany, připomínky a řády,
kterak zjednodušiti redakční provoz, kteréžto předpisy jsou sice vždy do
posledního puntíku splněny, ale příjemný, žvatlavý a roztržitý chaos redakce se
tím nezmění ani o chlup.

Odpovědný redaktor bývá obyčejně ten nejmírnější člověk z redakčního štábu,
který by, jak se říká, ani kuřeti neublížil, přesto je volán před soud za každou
urážku na cti, které se jeho list dopustil, je to z povolání beránek, jenž snímá
hříchy těch druhých, ale nese tuto kulpabilitu z druhé ruky stoicky a odevzdaně.
Napíší-li jeho noviny o někom, že je politický pad9uch a vůbec vyvrhel, a cítí-li
se tím dotyčný muž proti všemu nadání uražen na své cti a uveden ve veřejnou
nevážnost, je povolán odpovědný redaktor před soudnou stolici, aby se z toho
odpovídal. I nabídne ochotně důkaz pravdy nebo skromně prohlásí, že naříkaný
článek nečetl, nepsal a do tisku nedal, v čemž má zpravidla svatou pravdu, nato
se uvolí přinést ve svém listě odvolání, že ony žalované výroky spočívaly na
mylných informacích a že on, odpovědný redaktor, vůbec nemínil dotknout se
osobně cti pana žalobce. Co se týče tiskových žalob, mínění se o nich velmi
rozcházejí, ti, o kterých se v novinách z jakýchkoli důvodů píše, mívají obyčejně
nemilý dojem, že jejich čest je vláčena blátem a že se jim za to nikdy nedostane
náležitého zadostučinění, což je celkem pravda, na druhé straně novináři hořce
shledávají, že už se nedá do novin napsat nic, co by nebylo žalovatelné jako
urážka na cti, a mají v tom směru úplné pravdu. Napište o třicetkrát trestaném
kapesním zloději, že je známý kapesní zloděj, a dotyčný pán vás může za to
žalovat pro urážku na cti, a vy to prohrajete, potažmo prohraje to odpovědný
redaktor, a bude to stát hrůzu peněz. Z toho je zřejmo, že povolání odpovědného
redaktora není nijak lehké a vyžaduje povahy klidné a trpělivé.

Noční redaktor, kterému se také říká denní redaktor neboli služba, též strejček,
dežurný, poklasný a všelijak jinak, je další podstatný článek v organisaci novin.
U jeho stolu se sbíhají jednak všechny rukopisy, které mají "jít do tisku", jednak
všichni redaktoři, kteří té chvíle zrovna nepíší nebo netelefonují, nýbrž stěžují si
na chřipku, vyměňují si názory a anekdoty, cvičí se v rohování, sedí na stolech,
jedí párky, rozbírají fotografický aparát, nadávají na ten sakramentský život, čtou
večerníky a vůbec provozují silný a živý hluk. Uprostřed tohoto zmatku sedí
noční redaktor a seškrtává zprávy Československé tiskové kanceláře, udílí
lékařské rady, čte noviny, poučuje mladší redaktory, přijímá poštu a zástupce
různých spolků, kteří přinášejí zprávy o valné hromadě nebo chystaném
dobročinném večírku, hází je (totiž ty zprávy) do koše, posílá materiál k
dálnopisu nebo do sazárny, prohlíží obtahy, má moc nerad parlament, poroty,
ministerské projevy, slavnosti a jiné instituce, které dodávají novinám "takhle
dlouhé jitrnice", všecko ví a promlouvá o všem s nemalou odbornou znalostí,
hlavně o svém zdraví, jež je vždycky otřeseno touto namáhavou a složitou
službou, a sní o tom, jak by si žil, kdyby byl něčím jiným, ještě jsem nepotkal
nočního redaktora, který by neúpěl pod svým těžkým údělem, a právem, neboť
zajisté jsem opominul vylíčit nejmíň devět desetin starostí, funkcí a trampot,
které se kupí na jeho stole a v jeho okolí. Tady vlastně se dávají noviny
dohromady se vším tím pobíháním a hojným povídáním, chaosem a tartasem,
kalupem a zadrhnutými překážkami, se svou švandou i se svou nekonečnou
dřinou. A přitom je to, abyste věděli, to nejidyličtější místo v celé redakci, sem
zapadne každý, když dodělá svou práci, řekne "uf" a s rozkoší překáží těm
ostatním, a když učinil vše, co mohl, aby zvýšil redakční zmatek, prohlásí s
uspokojeným vědomím poctivě vykonané povinnosti, že jako už půjde.

Podobají-li se novináři v některém ohledu dcerám Danaovým, odsouzeným
božskou kletbou k tomu, aby nosily vodu ve džbánech beze dna, je noční redakce
neboli služba jakýmsi čeledníkem, kam si řečené Danaovny zaskočí na trochu
těch tlachů a drbů, a dežurná nebo noční Danaovna na ně vzhlédne od své
bezedné Četky a pochmurně pronese: "Vám se to žije, ale kdybyste tu měli sedět
přes půlnoc jako já, a kdybyste měli takový blázinec, jako tu mám dnes..."
Proti tomu tišší a celkem uzavřený život vede redakční sekretář. Na něm jest, aby
otvíral poštu a přiděloval ji rubrikantům: musí číst, co "čtenáři nám píší", a
někdy na to dokonce odpovídat, chudák, musí číst i rukopisy a vracet je s
výrazem politování, že "pro nedostatek místa nemůžeme váš příspěvek zařaditi
do našeho listu". Dále přijímá návštěvy, které se marně domáhají toho, aby
mohly mluvit se šéfredaktorem. Nejčastěji to bývají podivné existence s kapsou
naditou rukopisy, dále rozčilení pánové, kteří přicházejí protestovat, že jejich
počestný stav (třeba řeznický) byl v listě něčím uražen, nebo přinášejí doklady,
že se jmenují František Novoměstský a že nejsou totožni ani příbuzni s Felixem
Staroměstským, o kterém v novinách stálo, že byl zatčen pro podezření z krádeže
pivních trubek, a žádají v tom ohledu o veřejnou satisfakci v novinách, dále
návštěvníci, kteří přišli upozornit na různé zlořády a navrhují novinám, aby
zjednaly nápravu nebo aspoň veřejně přibily ten Augiášův chlév, a konečně
nápadně často různí tiší blázni, podivíni a maniakové, kteří se zvláštní zálibou se
obracejí buď na hlavu státu nebo na sedmou velmoc se svými peticemi,
stížnostmi a projekty, i jest nutno je uchlácholit a vlídně vyhodit. Konečně
redakční sekretář mívá na starosti různé záležitosti vnitřní, jako je na příklad
redakční archiv, kde jsou předem připraveny nekrology všech žijících osobností
pro ten případ, že by si umanuly odejít z tohoto světa těsně před uzávěrkou listu.
Z těch a jiných příčin bývají redakční sekretáři povahy poněkud melancholické a
nervosní.

Ostatní členové redakčního štábu jsou rubrikanti, to jest, každý má na starosti
svou rubriku, a "každý jen tu svou má za jedinou", jeho hlava nešediví starostmi,
aby v příštím čísle jeho novin bylo zahrnuto veškero poznání světa od
posledního projevu britského premiéra až po vykradenou trafiku v Dlouhé třídě,
naopak každý řádný rubrikant krčí rameny nad tím, jak někdo může číst ty druhé
rubriky, na příklad politickou nebo hospodářskou. Přes toto třídní sebevědomí
každého rubrikanta netěší se všechny rubriky stejné vážnosti uvnitř redakce
samotné, jsou tu hierarchické stupně od vysokých mandarínů, jako jsou
úvodníkáři, až po bratry laiky, kteří šmejdí po světě a opatřují denní chléb
lokálek a reportáží. U velkých a politických novin požívá ovšem největší úcty
redakce politická.

Politické redakce čili krátce státníci nebo politikové jsou dvojí denominace:
zahraniční a domácí. Zahraniční jsou jaksi vznešenější a elitnější, ale nejsou
bráni tak vážně, nebývají obyčejně zasvěceni do žádných zvláštních tajemství ani
nemají vysoce důvěrných informací, ale zato se vyznačují ideovým rámcem, do
něhož zasazují aktuální události na mezinárodním fóru, k nimž pak zaujímají
příznivé nebo odmítavé stanovisko. Jsou zpravidla povahy skeptické a často
zdůrazňují, že nutno vyčkati, jak se věci dále vyvinou. Naproti tomu domácí
politikové bývají bojovnější a méně reservovaní, tykají si s velkým počtem
poslanců, senátorů, ano i ministrů a pídí se horečné po důvěrných a osobních
informacích, které ovšem nemohou do listu dát, ale bez kterých by asi nemohli
usnout. Domácí politikové na rozdíl od zahraničních dosti podceňují ideové
rámce a posuzují politiku spíš podle osobních a dočasných zájmů, jimiž jsou
ovládáni političtí činitelové, jejich názory jsou většinou velmi drsné a o politice
se vyjadřují povýtce familiárně, ale jakmile vezmou péro (nebo psací stroj) do
ruky, oplývají ušlechtilou a přesvědčivou moudrostí, takže každý uvědomělý
čtenář si právem pomyslí, oč líp by to na světě vypadalo, kdyby se celá politika
řídila těmito názory a články. I mezi vnitropolitickými redaktory jsou různé
stupně, hierarchicky stojí zpravodaj parlamentní nad zpravodajem senátním,
úvodníkář nedělní nad úvodníkářem dne všedního, ale všichni nesou bodře svou
zvláštní důležitost a odpovědnost mezi ostatním národem novinářským, jsou
redakčními grandy a esy, a občas z nich vzniknou i političtí činitelové.

Hospodářská redakce ranžíruje za našich časů hned za redakcí politickou, i když,
myslím, málokdo z členů redakčního štábu má osobní zájem na trhu akcií nebo
na pohybu velkoobchodních cen, platí tichý předpoklad, že to někdo čte a že
toho tudíž náš list potřebuje. Hospodářská redakce je obyčejně nejtišším místem
v novinách, je postlána horami výročních zpráv, statistik, bulletinů, publikací,
hospodářských věstníků a jiného papírového aluvia, které hospodářští redaktoři
žárlivě schraňují. Jednou se to na ně jistě sesype a nikdo pak už nenajde jejich
zpráchnivělé kosti, ale hospodářská rubrika bude vycházet dál a i ty kupy
statistik a věstníků se budou vršit výš a výš, taková je to spolehlivá a tiše
pracující redakce. Větší vzrušení v ní nastane jenom tehdy, když hrozí velký
projev ministra financí nebo jiného hospodářského kouzelníka, tehdy se
hospodářská redakce vynoří ze svých papírů a úpěnlivě žádá, aby se ten projev
dostal do novin nezkráceně a raději aby se vynechalo všechno ostatní. Jinak žijí
celkem šťastně a nerušeně ve svých cifrách, ani nedávají, jako ostatní novináři,
tajemně najevo, že "do toho vidí", že "vědí, co je za tím" a "že by mohli povídat,
pane, věci" a tak dále, ve více méně větroplašném a pudivítrovském prostředí
novinářském působí téměř uklidňujícím a solidním dojmem soukromých učenců.
Kulturní redakce (čili prostě kultura, učenci, běloručky nebo též milostpáni) má
v celku rysy méně ustálené a není také považována za pravé a poctivé
novinářství, je to spíš jen ozdoba listu a jakási reservace individualit. Zastává a
střeží v listě žárlivě element svobody ducha a kritické nezávislosti, což se
obyčejně projevuje tím, že zaujímá stanoviska více méně osobní, proto kulturní
rubrika nemívá zpravidla mnoho společného s tím, čemu se říká linie listu.
Kulturní redakce sestává z literárních, hudebních, divadelních a výtvarných
referentů, píší-li delší články, neříká se jim referenti nebo recensenti, nýbrž
kritikové. Většinou pociťují důvodnou nechuť ke každému, kdo jim přidělává
práci tím, že píše knihy nebo pořádá koncerty, zvláštním zostřením jejich osudu
jsou jubilea a nekrology našich vynikajících kulturních činitelů. Jejich povaha se
zhruba podobá povaze gymnasiálního latináře, který o sobě říká: "Jsem přísný,
ale spravedlivý." I vedou život poněkud nedružný a nenáležejí celkem k jasným
zjevům redakčního prostředí.

Docela jiný duch, duch mužné bojovnosti a síly, panuje ve sportovní redakci
neboli u šporťáků. Šporťákem se obyčejně stává člověk, který opravdu kdysi
náruživě provozoval dejme tomu kopanou, za to je potrestán tím, že nyní musí
vystupovat jako znalec v bruslení, šermu, lyžích, boxu, tenisu, běhu i disku,
plování, bezmotorovém letu, kanoistice, basketbalu, střelectví, dostihách, hokeji,
automobilismu, cyklistice, aviatice, lukostřelbě a několika tuctech jiných sportů,
následkem této rozsáhlé sportovní činnosti tráví většinu svého života v redakci,
tloustne a přijímá návštěvy náruživých sportovců, kteří mu přinášejí zprávy ze
všech možných zápasů, závodů, přeborů a utkání, i netrhnou se u něho dveře se
samými ramenatými, nohatými a vůbec vypečenými mládenci, ze kterých jednou
nejspíše budou samí sportovní redaktoři, přijímající zase nové a nové náruživé
sportovce, ale kam to jednou povede, to si už nedovedu představit. Sportovní
redaktor krom své rubriky představuje v redakci element statečného optimismu,
rytířství a vůbec mužných ctností, to už náleží k tomu povolání. V hloubi srdce je
buď slávistou nebo sparťanem, ale zakrývá to horováním pro fair play a vírou ve
vyšší mravní poslání pravého sportu, při čemž se netají s tím, že vidí hluboce do
politováníhodných poměrů v našem sportu a že by jim to, pane, vykreslil, kdyby
se to mohlo napsat.

Soudní zpravodaj neboli soudničkář dodává novinám tak zvanou soudní síň. Jeho
předpokládaný úkol je, že má sedět při každém přelíčení a podat čtenářům jeho
průběh, ale jelikož soudních líčení je mnoho a člověk nemůže být najednou na
všech, aby z nich vybral to nejzajímavější, vyvinula se zvláštní bursa, ve které si
soudničkáři vyměňují své procesy, jeden přinese k obecnému dobru sňatkového
podvodníka, druhý falitní bankovní firmu, třetí pak příběh o tom, kterak se paní
Netolická pohádala s paní Vorlovou, a tak dále. Jelikož pak ani v době soudních
prázdnin nesmí v novinách chybět soudní síň, aby čtenáři nenadávali, vymýšlejí
se na této burse fingované soudní případy, ty se obyčejně poznají od pravých
podle toho, že jsou zajímavější. Soudní zpravodaj bývá povahy zahořklé a mírně
cynické, snad trochu proto, že v soudní síni získal celkem ponuré zkušenosti o
lidské povaze, ale hlavně proto, že čtenáři (a ještě spíše čtenářky) jeho rubriku
nejvíc čtou a že se jí přesto nedostává žádného uznání. Mimo to ví bezpečně
předem, jak který proces dopadne, protože zná pány soudce: tenhle pan rada je
jako kat na pytláky a tamten zase nic nedaruje těm, kdo žijí nad své poměry, a
tak dále. Charakteristický rys: má neobyčejně skeptické mínění o pozemské
spravedlnosti, jakož i o policii, fízlech, advokátech, svědcích, zločincích a
ostatních lidech.

Obor tak zvaného lokálu neboli lokálkářů, deničkářů nebo též reportérů není
nikterak jednoduchý, náleží do něho všechno, co se aktuálně přihodilo v našem
městě a okolním vesmíru a co nenáleží do jiných výše uvedených rubrik: tedy
schůze a oslavy, policejní kronika a městské záležitosti, první hříbky na trhu a
pohřby národních velikánů, bouřky, povodně, zprávy že společnosti, různé
nepřístojnosti, valné hromady všelikých grémií, společností, jednot a svazů,
veškeré demonstrace, manifestace a požáry, odhalování pomníků, interviewy s
vynikajícími cizinci, vernisáže výstav a tak dále. Obyčejně se ta práce musí nějak
rozdělit, i bývá zvláštní reportér na věci kriminální a policejní, který pěstuje
výtečné styky s naší policií (a pak nemá dobrého mínění o našem četnictvu) nebo
s naším skvělým četnictvem (a pak má velmi kritický názor o naší policii), to
záleží na tom, kde má hojnější pramen zpráv. Správný policejní lokálkář je
rychlý jako vítr, o strážnících mluví jako o "našich hoších", má sklony detektivní
a vleze, i tam, kam nemá. Druhý obor lokálu jsou věci komunální, počínajíc
městskou radou a končíc špatným stavem veřejných záchodků. Dále bývá
reportér, který má na starosti hlavně věci sociální, stavovské a hromadné, jako
jsou schůze, otázky zaměstnanecké, různé organisace, spolky, svazy, družstva,
komory, syndikáty, výbory a komise. Pokud se filmu týče, pohybuje se většinou
na rozhraní mezi lokálem a kulturou. Jak vidět, lokál nemá přesných hranic, i
mohli bychom nejobecněji členit redakční štáb na dvě kategorie: na článkaře,
kteří píší dlouhé věty a články, a na lokálkáře, kteří se vyjadřují známým
telegrafickým stylem stručných lokálek.

Zevní okruh redakčního štábu tvoří tak zvaní externisté. Ti mají v provozu různé
speciální rubriky, dejme tomu šachy, filatelii nebo myslivost, ale nejsou novináři
z povolání, obyčejně nemají v redakci ani svůj stůl a přinášejí plaše své
příspěvky nočnímu redaktoru, náležejí do třídy obětavých pracovníků a nesou
trpce jen to, octne-li se v novinách z jejich oboru něco, co nepochází z jejich pera
a následkem toho obsahuje spoustu věcných omylů a neodborných názorů, které
by se měly opravit.

Jiný druh více méně pravidelných spolupracovníků jsou tak řečené kapacity.
Namnoze jsou to universitní profesoři, ministři nebo jiní významní činitelé, píší
úvodníky do zvláště svátečních čísel, vyjadřují se na přání redakce o některé
veřejné otázce, která se týká jejich oboru, nebo odpovídají na předložené ankety.
Každé noviny mají své vlastní kapacity, jednak podle ohledů stranických, jednak
proto, že kapacita, A nemůže z vědeckých důvodů psát do novin, ve kterých své
články tiskne kapacita B. Přes to všechno se názory kapacit často velmi
rozcházejí s tak zvanou linií listu, na štěstí to většinou nikdo nepozná.
Zato daleko těsnější vztah k redakčnímu štábu mají dopisovatelé. Jednak jsou to
dopisovatelé příležitostní čili externí, řekněme z Horšova Týnce nebo z Bělé pod
Bezdězem, jednak stálí, kteří vedou redakční filiálky ve větších městech, dejme
tomu v Plzni, a konečně zahraniční. Takový řádný dopisovatel obstarává své
město se vším všudy: s politikou, hospodářstvím, divadlem, módou i mordy, má
svěřenu celou Paříž i s Francií, celou Vídeň, celý Bělehrad, jsou to jaksi jejich
údělná knížectví, ve kterých jsou téměř svrchovanými pány. Čas od času se
objeví v ústřední redakci, chovají se kolegiálně a konferují se šéfem a politickou
redakcí o linii listu, neboť někdy takový přespolní redaktor načichne po čase
svou přidělenou zemí a ztrácí, jak se říká, kontakt s listem. To navazování
kontaktu bývá zpravidla dost nákladné a trvá do pozdních hodin ranních, načež
dotyčný zahraniční člen redakce honem odjíždí do své ciziny, aby se tam vyspal.

*

To by tedy byla redakce denního listu ve svých hlavních složkách, ještě by se
měli uvést informátoři, kteří sami nepíší, ale přinášejí redakci různé důvěrné
informace jednak z veřejného, jednak z osobního zájmu, "kdyby se vám to snad
hodilo," říkají diskrétně. Pak jsou různé korespondence a zpravodajské
kanceláře, u kterých se noviny abonují na zprávy. Dnes už se velká část zpráv v
novinách nepíše, nýbrž kupuje, jsou dokonce kanceláře, které dodávají dennímu
tisku povídky, anekdoty, výpravy do nitra Afriky a novinářské kachny. Jindy se
zase zprávy nekupují, nýbrž vystřihují z jiných novin, ale tento novinářský pych
je na rozdíl od pychu lesního a polního beztrestný a považuje se za zvykové
právo.

Posléze ještě každou řádnou redakci oživují telefonisté a stenografové, zpravidla
to bývají slečny, jež do drsného života redakčního zanášejí jisté zušlechtění, jako
jsou láhve s mlékem nebo ženské ruční práce, také se před nimi nemůže všechno
tak naplno říci, aby je to neurazilo.

Další důležité osoby v redakci jsou redakční sluhové, kterým se někdy také říká
kustodové. Představují v redakci pravý živel kontinuity, neboť šéfové i redaktoři
se mění, kdežto sluhové zůstávají. I nosí pivo a kávu, Četku a večeře několika
redakčním pokolením, přetrvávají režimy, politické změny a veškeré osudy
svých novin a se zralostí věku se z nich stávají pamětníci, kteří vypravují, jak
chodili pro pivo panu Havlíčkovi a čistili pera panu Nerudovi, a jednou, přátelé,
budou vzpomínat i na nás a tvrdit budoucím redaktorům, že za našich časů to
bývalo lepší.

JAK VZNIKÁ ČÍSLO RANNÍCH NOVIN

Kdybyste přišli do redakce denního listu v odpoledních hodinách, není
vyloučeno, že byste tam našli několik osamělých mužů, jeden něco letargicky
vyklepává na stroji, druhý čte noviny s nohama na stole a třetí dává najevo, že je
to vůbec otrava. Zatím slečny od telefonu a typistky pilně pletou svetry a
polohlasem si povídají, ale o čem, to bych vám nemohl říci. Celkem je tu asi tak
živo jako na venkovském nádraží dvě hodiny před odjezdem vlaku. Kolem šesté
hodiny se vynoří ze sazárny pan metér a chmurně se ptá, kde jsou rukopisy, že
prý nemá co sázet. A noční redaktor mu řekne, že žádné rukopisy nejsou, že
nemá na zítřek ani úvodník ani fejeton ani zahraniční politiku, zkrátka nic, a že
ještě přijde parlament, jedna velká řeč, jedna vražda na Žižkově a jedna schůze
výkonného výboru. Nato pan metér prohlásí, že to potom nestačí vysadit a co si
ti páni myslí, a podobně. A noční redaktor krčí rameny a podotýká něco v tom
smyslu, že takhle zítra nevyjdeme a že by s tím už nejradě ji praštil, a takové
věci.

S pozdějším večerem nabývá redakční život na objemu a čilosti. Jeden rubrikant
za druhým se řítí do noční redakce a mává ve dveřích rukopisem, prý dnes toho
má trochu víc a ještě něco prý musí napsat. Potom přijde sluha s Četkou a posel z
parlamentu s první půlkou dnešního zasedání, trousí se kulturní referenti s články
o včerejší premiéře nebo čem, v šest hodin padesát minut dojde truchlivá zvěst,
že právě zemřel vynikající činitel ten a ten, i shání se v archivu nekrolog, ale
není tam. V sedm hodin vzkáže nahoru pan metér, aby mu už neposílali žádné
rukopisy, že to už stejně nestačí vysázet. V sedm třicet přijde s novým článkem
zahraniční politik, hospodář, sociální referent, senátní zpravodaj a šporťák, a že
prý to jsou krajně důležité aktuality a že by to byla katastrofa, kdybychom to
zítra neměli. Zatím noční redaktor požívá svou večeři a upozorňuje rubrikanty,
aby si nehonili tričko, že už se to stejně do listu nedostane. V osm hodin ještě
není úvodník. V osm deset se znova vynoří pan metér a táže se, co si ti páni
myslí, že dnes dostal z administrace sedm sloupců inzerátů, tak ať už mu nikdo
nedává žádný rukopis, že to nemůže vysadit, že už má vysazeno o pět sloupců
víc, než se do listu vejde, a podobně. V osm hodin třicet ještě nedošel konec
parlamentu, zato vypukne slibný požár někde na Maninách. A teprve kolem
deváté hodiny začínají chodit tak zvané sólokapry a první vydání jiných žurnálů,
i nastává horečná chvíle listování, co ty jiné noviny mají a co nemají. Potom se
redakce začne prázdnit a tichnout, do vůně po uzeninách se mísí zápach vlhkých
obtahů a tiskařské černé, to pan metér přináší do redakce první zlomené archy.
Noční redaktor řekne "uf" a vyhlíží melancholicky oknem do mrtvých ulic. Blíží
se uzávěrka listu, a teď už, i kdyby došla zpráva o konci světa, do zítřejšího čísla
se nedostane, to má marné. Konec. Hergot, myslí si noční redaktor, byl to zase
den!

*

A zatím co se toto děje v redakci, sedí sazeči u svých linotypů a čile sázejí.
Takový linotyp je docela hezká věcička, klepe se na tom jako na psacím stroji,
jedna mosazná matrička se řadí sama k druhé, až je z toho řádek, do toho se
stříkne tekoucí olovo, a je z toho olověná deštička s ulitou řádkou sazby. Ty
deštičky se pak svážou provázkem, a je to sloupcová sazba, ta se otiskne na
vlhký papír, a tomu se říká kartáčový otisk nebo sloupcový obtah (též nohavice),
který jde nejdřív ke korektorovi.

Páni korektoři sedí obyčejně v neuvěřitelně malých a tmavých dírkách, mají na
nose niklové brejličky a pěstují ze záliby jazykový purismus, mimo to hledají ve
špatně čitelných kartáčových otiscích tiskové chyby a většinu jich opravdu
najdou. Někdy se stane, že sazeč u linotypu sám postřehne, že udělal chybu, v
takovém případě už nedosadí řádek podle rukopisu, nýbrž ťuká naslepo do
kláves linotypu, aby libovolné doplnil řádek, který se potom při korektuře
vymýtí. Ale někdy se přihodí, že dotyčný řádek v sazbě zůstane, a potom se třeba
čtenář dočte:

"Ve včerejším zasedání britského parlamentu hrdlushrdlu shrdlu etaon cméáyp
ivbřkí céáh prohlásil premiér Baldwin"
a tak dále. Vypadá to trochu jako jazyk waleský, a málokterý čtenář dočte takový
řádek až do konce. Při každé opravě se musí nové vysadit celý řádek, ten chybný
se pak vyhodí a na jeho místo se zastrčí ten opravený. Ale někdy sazeč místo
chybného řádku vyndá sousední správný a vsune tam ten opravený, pák se třeba
čtenář dočte, že
"Ve včerejším zasedání britského parlamentu prohlásil premiér Balwin, že do
několika dnů prohlásil premiér Baldwin, že do několika dnů talského
ministerského předsedy"
a tak dále. Tomu všemu se říká tiskařský šotek, a každá redakce by vám mohla
povídat kroniky o tom, co občas provádí, za to pyká tím, že se tu a tam na něho
svede i leckterá redakční bota, i octne se pak v novinách oprava, že "zkomolením
textu byl porušen smysl našeho včerejšího článku", a tak dále. Jinak bývá
redakční šotek užitečný tím, že obveseluje čtenáře, naproti tomu pisatelé článků
postižených tiskovou chybou nesou jeho zásahy nelibě a mají pocit, že tím je
zvrtnut a pokažen celý článek a že vůbec ve vesmíru nevládne nic než chaos,
zlomyslnost a šlamastika. Ve skutečnosti to není se světem tak zlé, mohu z
vlastní zkušenosti říci, že už ode mne vyšlo několik článků, ve kterých nebyla
tisková chyba, ale jak se to mohlo stát, to nevím.

Když jsou všechny články vysázeny ve sloupcích, přikročí pan metér k lámání
čísla, to jest, umísťuje sloupce na stránku, někdy se mu při tom řádky rozsypou a
přehodí, a pak mají čtenáři novin příležitost cvičit svůj důvtip a hledat, kam který
řádek náleží. Když je zlomena celá stránka, ováže se špagátem a jde se s ní do
stereotypie, kde se otiskne do takové papírové masy, ta se pak ohne do
půloblouku a znovu odlije do kovu, a teprve tyto kovové odlitky stran "jdou do
stroje" neboli do rotačky, kde se montují čtyři a čtyři na válec, kterým se to
tiskne na papír. Nemohu vám dobře popsat, čemu je rotačka podobná, ale kdyby
stála někde na břehu řeky Zambezi, uznávaly by ji tamní kmeny nepochybně za
boha a přinášely by jí krvavé oběti, taková je to nádherná mašina. Zkrátka
uprostřed běží nekonečný pás papíru, a na druhém konci se sypou ven hotové a
složené noviny, ale bez kávy a rohlíka, ty už si musí laskavý čtenář k svým
ranním novinám pořídit jinde.

DALŠÍ ČINITELÉ

Jakmile se noviny vysypou z rotačky, stává se z nich zboží, které se musí roznést
a prodat. To je věc expedice, která noviny rozdílí roznašečům a kamelotům a
rozesílá po naší planetární soustavě, zatím co administrace opatřuje abonenty,
inzerci a vůbec peníze, z nichž pokladna vyplácí honoráře, platy a hlavně zálohy
členům redakce. Každé toto oddělení se právem považuje za nejdůležitějšího
činitele v soukolí novin. Zatím co si redakce z jistých příčin myslí, že hlavní věcí
je mít v novinách zprávy, články, aktuality a sensace, má administrace důvodně
za to, že hlavní věcí je mít v novinách co nejvíce inzerátů, kdežto expedice se
neméně důvodně utvrzuje v přesvědčení, že hlavní věcí je dostat noviny do
rukou čtenářů.

Čtenáři jsou dalším hlavním činitelem novin jednak proto, že je kupují, jednak
proto, že je do jisté míry dělají s sebou. V každé redakci se totiž pečlivě udržuje
množství mínění i návodů o tom, co "náš čtenář" chce nebo nechce v novinách
mít. Náš čtenář nemá sice rád samou tu politiku, ale chce být o ní poctivé a
otevřeně informován, náš čtenář je pro provádění trestu smrti, jakmile se stane
nějaký mord, a zároveň má rád, píše-li se proti týrání zvířat, náš čtenář si potrpí
ha povznášející úvahy a vedle toho na nějaké to veselé počtení. Prosté všechno,
co v novinách je, je tam jen proto, že to náš čtenář chce. Zpravidla ovšem nedává
náš uvědomělý čtenář nijak najevo, co v novinách chce mít, daleko častěji a
určitěji se vyjádří ústně nebo písemně o tom, co tam nechce mít, a prý, vážená
redakce, "budete-li ještě v novinách tisknout takové voloviny, jako o těch
vegetariánských vitaminech, nebo že se nám řezníkům vede dobře, tak vám
oznamuj u, že váš vážený list přestanu odebírat, s úctou ten a ten, závod řeznický
a uzenářský. P. S. Jsem už sedm let odběratelem vašeho ct. listu." - Z jakýchsi
příčin, uložených hluboko v lidské povaze, se přihodí nepoměrně vzácněji, že
"náš čtenář" si dá tu práci, aby projevil svůj souhlas, je to tak vzácné, že stane-li
se to, ohlásí redakce v příštím čísle, že "byli jsme zaplaveni sty a sty vřelými
projevy souhlasu ze všech vrstev naší čtenářské obce". Jindy se zase stane, že
někdo v novinách napíše, že videi kdesi u Brandejsa poskakovat pro mne za mne
pěnici pomořanskou, i jest z ničeho nic redakce zaplavena sty a sty dopisů od
čtenářů, kteří oznamují, že také viděli poskakovat pěnici pomořanskou u
Přerova, na Miletínsku, u Kardašovy Řečice nebo případné až u Sušice. Tu tedy
počnou noviny třikrát týdně psát o životě a zvycích pěnice pomořanské, z
předpokladu, že to naši čtenáři chtějí, načež dojde jen jeden připiš z kruhů
čtenářských asi v tom smyslu, aby už redakce dala pokoj s tou pěnicí
pomořanskou, my prý máme jiné starosti, na příklad, co bude s tím povinným
mícháním mouky. S úctou ten a ten závod pekařský. P. S. Jsem už osm let
odběratelem vašeho ct. listu, ale budete-li tam ještě jednou psát o pěnici
pomořanské, tak vám odpadnou všichni abonenti z našeho okresu, neb tady ještě
nikdo žádnou pěnici pomořanskou neviděl. - Z čehož je patrno, že čtenáři novin
jsou tvorové nevypočitatelní a že je těžko se jim zavděčit, nicméně přes všechny
tyto špatné zkušenosti budou čtenáři brát noviny dál a v redakci novin bude dál
nejvyšším zákonem, že to "náš čtenář chce".

*

A vidíte, přesto mají lidé své noviny rádi, je to vidět jednak z toho, že je
u nás většinou nazývají zdrobnělými názvy a důvěrnými přezdívkami, jednak z
toho, že jim výslovné říkají "mé noviny". Neříká se, že kupujeme své rohlíky
nebo své tkaničky do bot, ale každý kupuje své noviny, což svědčí o vztahu
zvlášť blízkém a osobním. Jsou lidé, kteří nevěří ani zprávám Státního
ústavu meteorologického, nečtou-li je ve svých novinách. Ale i členové
redakčního Štábu s administrací a ostatními službami mají k novinám, které
dělají, bližší poměr, než jaký lidé obyčejně mívají k svému zaměstnání, jsou
to naše noviny, tak jako je naše obec nebo naše rodina. Odejít z jedněch
novin do jiných je trochu jako skvrna na charakteru, nebo má to ráz drobátko
skandalosní, tak jako rozvod v manželství. Prostě noviny jsou mezi všemi
zvlášť familiární prostředí, pravda, trochu cynické a hodně splašené, mnohdy
povrchní a věčně efemérní, ale myslím, že kdybych se znovu narodil, dal bych
se asi znovu svést k tomu, abych jim tak nebo onak sloužil. 
{} 
\end
